Saja mahajäetud ukse ülespildistamine nõudis viit väljasõitu. Külastatud sai Mõnnaste, Kitsi, Roosilla, Suislepa ja Kärstna kanti, lisaks mõned rattasõidud ja jalutuskäigud Mustla alevikus. „Neljandik või kolmandik meie piirkonnast,” ütleb autor.
Tõeliselt nostalgiliseks peab autor käiku lapsepõlveradadele Kärstna küla lähistel. „Undiusse oli seal metsa nimi ja Undiusse talu oli ka kusagil.” Varases lapsepõlves oli selle metsa vahel kõhe käia. Naabrite poole mindi ikka hobusega. Vanaisa talvel ütles: näe, hobune on ärevil, ju on hunt äsja üle tee läinud.
Taluri sünnikodus elavad praegu inimesed, seetõttu selle maja uks pildile ei saanud. Seevastu naabermajapidamised, kus elasid tema esimesed sõbrad, olid tühjad.
„Uksed olid lahti, aknad ripakil. On ära mindud. On nii mindud, et asjad on lihtsalt maja jäänud.” Õues losutasid põllutööriistad: äkked ja adrad – kõik need olid kunagi väga vajalikud. Tuulekojad olid lahti. Sisse vaadates oli näha mööblit ja riideid, isegi mänguasju vedeles. Kõige selle keskel näisid aga uksed tugevad ja korralikud. „Uks ripub küll võib-olla üheainsa hinge peal, aga on olemas.”
Näitus sai esmalt üles Tarvastu gümnaasiumi vilistlaste kokkutulekul, kus nii mõnigi otsis oma lapsepõlveradu ja leidis tühjaks jäänud sünnikodu. Kuna näitus kohalikku rahvast kõnetas, jõudis see edasi Mustla raamatukokku, kus see on üleval 20. jaanuarini. Huvi on tuntud ka naabervallast.