„Meil kipub olema nii, et kui nähakse nahahaiget looma, siis eeldatakse kohe, et tegu kärntõvega, aga tegelikult on väga-väga palju teisi nahahaigusi,” rõhutab Niin. „Olen isegi kokku puutunud inimestega, kes kurdavad oma loomal kärntõbe, aga kui asja lähemalt uurima hakkan, tuleb välja, et loomaarst pole koera näinudki, inimene pani ise diagnoosi ja ise üritas looma ravida.”
Koer võib nakatuda kärntõppe, kui puutub kokku haige loomaga, aga otsekontakti ei pruugi ollagi. Sügelislesta võib külge saada näiteks rebaseurgu kraapides või ronides läbi sama aiaaugu, kust haige rebanegi läbi pugenud. Kui rebane või kährik on end metsas mõne puu vastu süganud ja koer hõõrub samas kohas, võib samuti nakkuse saada.
Kui lemmikloom hakkab end rohkem sügama ja karv langeb välja, tasub kindlasti loomaarsti juurde minna, sest varakult jaole saades on kärntõbi kergesti ravitav.
Metsloomade seas ei ole kärntõve võimalik ravimitega tõrjuda, sest ravida tuleks kõiki loomi ükshaaval. Haiguse leviku vähenemisele aitab kaasa loomade arvu langus. Külm talveilm annab selleks oma panuse.
Käes on aasta kõige külmem aeg ja haige loom teeb pingutusi, et ellu jääda. „Kui loomal on vähe karva, siis kehatemperatuur langeb ja loom peab kogu aeg toituda saama, aga samal ajal on haigel raskem toitu hankida ja ta valib koha, kust kergemini leiab. Tihtipeale on see inimese eluaseme ligidal,” seletab Niin ja lisab, et kui silmanähtavalt haige loom te kodu ümber sageli liigub, võib sellest teatada kohalikele jahimeestele või keskkonnainspektsiooni valvetelefonile.